Марія Бурмака — співачка, яку люблять українці. І не тільки через творчість, а ще тому, що артистка сама дуже любить людей і вболіває за долю своєї країни. Днями Марія відсвяткувала свій 54-й день народження. Sestry поговорили зі співачкою про втрату брата, пріоритети під час війни, стосунки з дочкою та російськими колегами, а також про свою колекцію вишиванок
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667adb2bd12628840cd20b6c_FB_IMG_1719325358343.jpg)
«Буржуйка» для народної артистки
— Як у ваш день народження ви оцінюєте своє життя? Чим пишаєтесь, чого прагнете?
— Дивлячись на себе збоку, бачу, що мені вдалося зробити чимало. Альбоми, знакові пісні, які для багатьох стали саундтреками життя. Ви б знали, скільки людей мені кажуть: «Ми виростали на ваших піснях», а віднедавна — «наші діти виростали на ваших піснях», маючи на увазі мої дитячі альбоми. Я щаслива і горда тим, що мої пісні звучали під час історичних подій, а сама я була учасницею цих подій.
Постійно пробую нове, є ідеї, які дають відчуття, що я їду «на ярмарок, а не з ярмарку». А ще є неочевидні речі. Вважаю, що витримувала життєві випробування стоїчно і з гідністю, хоча це часом було нестерпно важко. Я була хорошою дочкою, сподіваюсь, що є хорошою мамою. У в мене багато друзів, яким я теж є опорою. Незабаром вийде моя пісня, присвячена брату Святославу. Серед планів — дописати і видати «Третій дитячий альбом». Діти вже чекають…
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667adb687bf10132b0641494_%D0%92%D0%B8%D1%81%D1%82%D1%83%D0%BF%20%D0%B4%D0%BB%D1%8F%20%D1%83%D0%BA%D0%B0%D1%80%D1%97%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D1%85%20%D0%B4%D1%96%D1%82%D0%B5%D0%B9%20%D1%83%20%D0%9D%D1%96%D1%86%D1%86%D1%96.%20%D0%A4%D0%BE%D1%82%D0%BE%20%D0%B0%D1%80%D1%85%D1%96%D0%B2%20%D1%81%D0%BF%D1%96%D0%B2%D0%B0%D1%87%D0%BA%D0%B8.jpg)
— Нещодавно Facebook нагадав мені, що виявляється, 24 лютого 2022 року, коли здавалося, що все навколо зупинилося, я провела два дитячі онлайн-ефіри. Я про цей факт взагалі забула. От просто з голови вилетіло!
Традицію онлайн-концертів я започаткувала ще під час пандемії ковіду. Діти дуже любили мої виступи. Тому 24 лютого я взяла гітару й двічі заспівала дітям онлайн. Хотілося якось їх заспокоїти. Повітря було таким наелектризованим, насиченим страхом. Мені здалося, що мої ефіри будуть доречними.
Після того було ще кілька експромтів. Наприклад, під час комендантської години я виставила «комбік» (гітарний підсилювач — Ред.) на своє вікно на Подолі у Києві й заспівала гімн України. Людям сподобалося.
Через тривожне відчуття перед повномасштабним вторгненням я купила собі справжню буржуйку (металева мобільна піч для обігріву і приготування їжі, популярна сто років тому — Ред.). Чомусь подумала, що якщо раптом щось станеться, не буде опалення й електрики, якось треба буде виживати. І що мені потрібна ця маленька чавунна буржуйка з варильною поверхнею. «Краще куплю», — вирішила я і правильно зробила. Вона знадобилася. Декілька разів ми зносили її вниз і готували їсти, гріли воду біля укриття. Так вона у мене й стоїть. Вдома поки нею не користувалася. Хоча труби теж до неї купила — готувалася.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667adb8ec076510fbc08ae87_mariya-burmaka-8%20(1).jpg)
Пам’ятаю, напередодні нападу, 23 лютого, я допізна слухала новини, звернення президента. Довго не могла заснути. Навіть випила снодійне. Прокинулася від того, що безупинно дзвонив телефон. Телефонували всі друзі, дзвонив схвильований брат. На ніч ми пішли в укриття, де були декілька днів.
Я відчувала, що насувається щось страшне. Це відчуття було настільки яскравим і тривожним, що я стала уявляти, що буду робити, якщо це таки станеться. Малювала в уяві апокаліптичні сценарії, але реальність перевершила найстрашніші з думок. Адже я думала, що наш ворог — люди. Але після Бучі й Ірпеня з’ясувалося, що це нелюди.
«Не знаю, чи зможу заспівати про брата зі сцени»
— Творити під час війни виходить не у всіх. Складно було повернутися до творчості?
— Спочатку взагалі не виходило писати. Але я постійно щось робила: дитячі онлайни, переклад пісні Стінга, якісь збори, донати, виступи.
Декілька разів пам’ятаю себе в істериці. Наприклад, коли у Києві впали ракети дуже близько до місця, де я живу
Перша пісня, яку я написала після початку повномасштабного вторгнення, вже у червні 2022 року, — «Повернись живим». Вона написана для військових, які захищають нашу Україну, для мого брата. Дуже хочеться, щоб кожен воїн повернувся додому. Коли дописала її, проплакала потім всю ніч.
— Розкажіть про свого брата, який загинув через війну. Яким ви його пам'ятаєте?
— У березні 2022 року мого рідного брата Святослава мобілізували. Ми довгий час не знали, де він служить. Виявилось, у 43 Окремій Артилерійській бригаді імені гетьмана Тараса Трясила. Святослав брав участь в обороні Києва. Був контужений, поранений. Проходив лікування у шпиталі. Його комісували. У квітні 2022 року у нього народилася донечка — маленька Ксенія. А 4 січня 2024 року його не стало…
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667adbec85a559b77556bf60_burmaka%20brat%20chb.jpg)
— Коли він народився, мені було 10. Добре пам'ятаю цей день. Коли тато приніс цю радісну новину, я бігала по всім сусідам на вулиці, де ми тоді жили у Харкові, і кричала, що у мене народився братик. Відтоді не пам’ятаю, щоб я колись гуляла сама. Завжди мені мама його доручала. Колись, років у 14, я поїхала в табір. І поки мене не було, Святослав подарував усі мої ляльки дівчинці, яка йому подобалась. Усі мої ляльки!
Але я завжди його любила. По життю ми були близькими друзями. Часто говорили по телефону. Обмінювалися враженнями, обговорювали музику. Я завжди з ним ділилася тим, що було на серці.
І от він помер — від інфаркту, у досить молодому віці (Святославу було 43 роки — Ред.). Як з’ясувалося, у нього була ішемічна хвороба. Серце не витримало. Лікарська комісія зробила висновок, що це є прямий наслідок війни.
Війна забрала у мене брата. І це великий біль. Дуже важко впоратися з болем втрати. До такого ніколи не можна підготуватися. Я вже втрачала близьких людей — маму, батька. Кожен раз втрата переживається по-різному.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667adc65872cf4c906316c25_%D0%9C%D0%B0%D1%80%D1%96%D1%8F%20%D0%B7%20%D0%B1%D1%80%D0%B0%D1%82%D0%BE%D0%BC.%20%D0%A4%D0%BE%D1%82%D0%BE%20%D0%B7%20%D0%B0%D1%80%D1%85%D1%96%D0%B2%D1%83%20%D1%81%D0%BF%D1%96%D0%B2%D0%B0%D1%87%D0%BA%D0%B8.jpg)
Я досі не прийняла його смерть. Не можу сказати, що щось мені допомагає справлятися. Нічого не допомагає. Радію тому, що маю — от його діти дуже на нього схожі. Бачу в них його риси, і від цього на серці тепло.
Навесні я написала про нього пісню. В якийсь момент слова наче вийшли з мене самі. Пісня називається «Братику». Саме «братику». Бо іноди це слово ми кажемо людям, які не є нам кровними. Це пісня для всіх, хто втратив когось близького. Зараз ця пісня в процесі запису. Не впевнена, чи зможу співати її на концертах…
«Я намагалася максимально продовжити життя батьків. І це вдалося»
— А які у вас стосунки з вашою донькою?
— Моїй доньці Ярині 29 років. Але якою б дорослою дитина не була, ти все одно залишаєшся мамою. Дуже ціную, що коли вона біжить до мене за порадою, якщо має проблеми. Пам’ятаю, як побачила її перше татуювання. Я була у стані шоку. Але… прийняла.
Різні були моменти. Але зараз моя дочка — мій найкращий друг. Коли мені складно, перша людина, якій я зателефоную — саме вона. І це найбільш цінно для мене зараз.
Бути дитиною публічної людини непросто. Колись Ярина попросила мене не розповідати про неї в медіа. Тому я й намагаюсь про неї не говорити.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667addcbf4a937e1e895b81d_FB_IMG_1719325482301.jpg)
— Як складаються відносини з російськими колегами? Багатьом довелось розірвати ці зв’язки…
— А у мене немає жодного російського товариша. Мені ні з ким підтримувати стосунки, тож і рвати нічого не довелось. Звісно, були ситуації, коли виступали на одній сцені. Але приятельських відносин з російськими музикантами не було ніколи.
Моя творчість завжди була україноцентричною. Я завжди спілкувалася виключно рідною мовою. І зі мною артисти теж говорили українською, навіть якщо у побуті були російськомовні. Мені не треба перекладати свої пісні, бо не маю жодної пісні російською. Мені не треба вибачатися за свої вчинки, бо не було жодного, за який треба вибачатися.
Я не їздила в Росію, не намагалася потрапити на російський ринок. Це не моя історія
Дивлячись на своє життя, мені не соромно ні за що. Я впевнена, що насправді це і є формула успіху — жити по совісті.
Можливо, я не досягла якихось вершин, могла б добитися більшого. Але досягнення у своєму особистому житті для мене важливіші. Моя мама мала онкологію головного мозку. Ми намагалися максимально полегшити та продовжити її життя. І нам це вдалося. Мій тато теж важко хворів. Але завдяки нашим зусиллям прожив на 4,5 років більше, ніж казали лікарі. Ці досягнення для мене найголовніші.
— Складається враження, що всі ініціативи, в яких ви зараз берете участь, мають благородну мету…
— Всі концерти, які зараз відбуваються, мають благодійне спрямування. Я постійно долучаюся. Наприклад, збирала на «мавік» з тепловізором для свого двоюрідного брата. А це чимала сума. Самотужки підняти таку суму мені було не під силу. Хоча чимало потреб я закриваю сама, без сповіщень про збори.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667addf0ccc9792276f3eac3_mariya-burmaka8-1-900x600.jpg)
Ось, приміром, у Кракові збирали на дрон для I бригади оперативного призначення НГ «Буревій». Перед цим був збір для «Пташок перемоги». Збирали також у Празі та Брно. Долучаюся до організацій, яким довіряю.
За час повномасштабного вторгнення з благодійними концертами я проїхала стільки, що, думаю, можна кілька разів обітнути земну кулю
Окрім того, що я їжджу, я ще багато працюю. Наприклад, уже два роки на Польському радіо для України веду дві програми. Це дитяча програма «Зелена гітара» і «Не бійся жити» — інтерв’ю зі знаковими особистостями.
Взагалі Польське радіо для України — це велика підтримка для українців у Польщі. Рік я пропрацювала музичною продюсеркою радіо FM Галичина. Дуже тішуся, що маю ці можливості.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667ae2f077e80565321718c5_%D0%A0%D0%BE%D0%B1%D0%BE%D1%82%D0%B0%20%D0%BD%D0%B0%20%D0%9F%D0%BE%D0%BB%D1%8C%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%BC%D1%83%20%D1%80%D0%B0%D0%B4%D1%96%D0%BE.%20%D0%A4%D0%BE%D1%82%D0%BE%20%D0%B0%D1%80%D1%85%D1%96%D0%B2%20%D1%81%D0%BF%D1%96%D0%B2%D0%B0%D1%87%D0%BA%D0%B8.jpg)
«Маю вишиванки, яким по 150 років»
— Під час ваших поїздок світом — що вражає найбільше?
— Є речі, які вражають до глибини серця. Наприклад, Едмонтон, Канада. Я була там 5 днів, мала виступи, зокрема у школах. І мене вразило, скільки українських дітей прийняло це місто з початком повномасштабного вторгнення. По 300 дітей в одну невелику школу.
Діти після концертів там дуже хотіли обійматися. Підходили до мене і обіймали. А один маленький хлопчик каже: «I am Canadian boy» (Я — канадський хлопчик, — Ред.). Я йому подякувала, що він допомагає нашим. І міцно обійняла.
Ще мене вразила поїздка до Сардинії. Я мала там чотири виступи, один з них — для наших українців, які працюють баданте — тобто доглядають за літніми та хворими людьми.
Вони дуже важко працюють. І ці люди збирають допомогу там у себе в Сардинії і регулярно відправляють її в Україну. Дивлячись на них, я зрозуміла, що всі українці — як один. Об’єдналися заради великої мети.
— Останнім часом ви завжди виступаєте у вишиванках. Певно, маєте чималу колекцію вишитих сорочок і суконь…
— Суконь в мене дійсно багато. Щось купувала, щось мені подарували. Особливо цінні вишиванки — старовинні, це дійсно скарб. Маю декілька, яким по 150 років, вони, як музейні експонати. Їх треба роздивлятись, адже старовинний орнамент не яскравий.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667ade2ed3fd63e9d54997fe_FB_IMG_1719325591447.jpg)
Останні роки я справді часто виходжу на сцену вбрана у вишите. І на це є кілька причин. По-перше, це, звісно, красиво. Сучасні вишиванки теж мають свою енергетику і закодований сенс. І якщо ми розглядаємо вишивку як оберіг, то сучасна вишиванка з цим завданням справляється.
По-друге, зараз я їжджу з концертами сама, адже вони благодійні, мета — зібрати гроші, і їздити групою — це чималі видатки. На великій сцені я маю бути яскрава й помітна. По-третє, дуже приємно, особливо за кордоном, називати імена наших чудових дизайнерів, які цю красу створюють. А ці сукні звертають на себе увагу завжди.
Ну і потім на кожному концерті частину пісень я співаю для дітей. А для дітей я й поготів маю виглядати, як казковий персонаж. Як фея.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/667ae22f6a0dfd19138df7bd_burmaka%20territory%20of%20christmas.jpg)
— Що кожен з нас може зробити задля перемоги?
— Є люди, які воюють і віддають свої життя, а є всі інші. Якщо ти не людина на фронті, то мусиш зробити все, щоб якомога більше життів можна було зберегти. Я мрію про перемогу і роблю все, що можу.
Фотографії з приватного архіву
Журналістка, райтерка, відеографка, контент-мейкерка, авторка подкастів. Учасниця соціальних проєктів, направлених на розповсюдження інформації щодо насильства в сім’ї. Мала власні соціальні проєкти різного штибу: від розважальних до документального фільму про інклюзивний театр, авторкою і редакторкою якого виступила самостійно. На «Громадському радіо» створювала подкасти, фоторепортажі, відеосюжети. Під час повномасштабного вторгнення почала працювати з іноземними виданнями, брати участь у конференціях, зустрічах у Європі, аби розказати про війну в Україні та журналістику в цей непростий час.
Підтримайте Sestry
Навіть маленький внесок у справжню журналістку допомагає зміцнити демократію. Долучайся, і разом ми розкажемо світу надихаючі історії людей, які боряться за свободу!