Рубіжанська панчішна фабрика розташовувалась на Луганщині. Вона для місцевого населення була одним із основних роботодавців. Коли Росія напала у 2014-му, фабрика не зупинила виробництво. Попри те, що того року у травні-липні йшли жорсткі бої за Рубіжне, Сєвєродонецьк і Лисичанськ. Не стало підприємство і за часів COVID-19. Все змінила велика війна. Російська армія знищила все. Однак команда Рубіжанської панчішної фабрики знайшла в собі сили почати все з нуля — на Львівщині. Комерційна директорка Ольга Ушакова розповідала Sestry цю історію.
Ми втратили все
Мабуть 2014-й зіграв з нами злий жарт, бо ми подумали, що зараз також буде так, як тоді, — військові відженуть ворога, і ми працюватимемо далі. Не хотілося вірити у повномасштабну війну. Водночас ми дивилися новини і припускали, що загострення на сході буде. Відтак треба щось робити. Частину виробництва ми вирішили перенести на захід України, до Львова. І 22 лютого 2022 року поїхали шукати приміщення. Утім, вже було запізно. За два дні нам подзвонили із виробництва і повідомили, що у місті чути вибухи, почалася велика війна.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/6573a9001ef4188fda52de9d_EFD5CB3C-D4C2-4767-95F4-7920ECB7188B.jpeg)
Ми одразу ухвалили рішення — повністю зупинити виробництво. Це сталось вперше за 25 років існування підприємства, де робота кипіла 24/7, а в’язальний цех працював цілодобово. Працівників відпустили по домівках. Ми тримали контакт з обласною військовою адміністрацією. Коли запрацювала державна програма з релокації, яка допомагала вивозити виробництва, ми заповнили заявку, але вже 7 березня до міста не було доступу. І нам відмовили. Туди було небезпечно їхати. Ми не могли просити людей під обстрілами вивозити наше обладнання. Тому, на жаль, з Рубіжного ми не вивезли практично нічого — ані готову продукцію, ані сировину, ані обладнання.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/6573a92c8221f9a9f22f3238_E0907E51-5D62-4C91-9C36-C577469E6636.jpeg)
А вже у березні були прильоти по нашому підприємству. Згорів другий поверх, впав дах. Після цих влучань вціліле почали красти. Порахувати всю шкоду, яку завдали росіяни, дуже складно. Але ми не просто втратили все, а ще й залишилися з боргами. У нас були кредити, які ми брали на розвиток. Маємо 11 мільйонів боргу. Ми втратили все. І не лише виробництво. Ми втратили 30 років свого життя, бо все, що було в Рубіжному, зокрема наші будинки, — все втрачено. Наскільки ми знаємо, то, на жаль, жодне виробництво нічого не вивезло з міста.
До Львова з півтори сотні працівників переїхали лише 17
У Львові у нас був наш друг і партнер, для якого ми виготовляли продукцію, — Dodo Socks. Вони нас дуже підтримали. Позичили нам гроші, за які ми змогли закупити першу партію обладнання. Ми були у розпачі. Коли ти втратив все в один день, ти не знаєш, що буде далі. Питань було багато. Відбудовувати чи ні? Може, слід почекати? На той момент ми думали, що треба таки почекати 2-3 тижні, як казали в новинах. Однак ти чекаєш, а потім розумієш, що життя йде, а ти нічого не робиш і якщо почекаєш ще, то можеш з часом взагалі не зібрати команду. А нам потрібно було виконувати свої зобов’язання, сплачувати борги, щось виготовляти, заробляти і повертати позичені та кредитні гроші.
Та нам не було з чого починати. Ми втратили найголовніше — в’язальне обладнання, яке найбільш дороговартісне і воно дуже довго виготовляється, до того ж не в Україні. Та й логістика порушилася. Раніше, якщо чекали на поставки з Китаю, то все йшло через Одесу, а тут треба отримувати на Румунію, а потім звідти везти в Україну. І це все затягує процес. Ми шукали вживані машини. Але на тому обладнанні, яке готові були нам продати, ми не могли виготовляти продукцію, яка була в асортименті.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/6573a9607de560dbe2b82bc3_05D52552-94C6-4E74-A1BD-091228DC74B1.jpeg)
Щойно ми ухвалили рішення про відновлення, одразу почали перемовини з командою. На щастя, були люди, готові на такий крок. Але зголосилися не всі. До початку великої війни у нас працювало 162 працівника. До Львова переїхало 17 робітників з родинами. Завдяки обласній адміністрації знайшли для них безкоштовне житло в гуртожитку. Також підшукали приміщення, в якому працюємо зараз. Коли ми відновлювали виробництво, у нас була одна в’язальниця. І вона навчила всіх нових, хто до нас приходив на роботу. Ми і зараз шукаємо людей на виробництво. Нам потрібні в’язальниці, формувальниці, швеї, пакувальниці, майстри з налаштування в’язального обладнання та швейних машинок. Ми зараз беремо всіх, аби було бажання вчитися і працювати. Ми їздили навіть у центр зайнятості, проводили агітацію. Шукаємо усіма можливими шляхами робітників.
Звичайно, що про довоєнні масштаби поки що не йдеться, адже в Рубіжному у нас було 98 в’язальних машин, а тут ми маємо 31. Швейних машин було понад 40, а на першому етапі відновлення — всього дві. Щодо асортименту, то ми почали відновлюватися з простого. Почали виготовляти шкарпетки і лише для дорослих. Нещодавно отримали обладнання за грантом від USAID «Економічна підтримка України» — це нові сучасні машини, зараз у нас вже є 47 в’язальних машин. Можна говорити про відновлення половини виробництва. Знаєте, ми намагаємося не думати про те, що було, а поступово відбудовуватись.
Рятівна партія бавовни
Наш бізнес починався з маленького сімейного виробництва двох братів Геннадія та Олега Місюренків. На той час був дуже великий попит на продукцію. Олег розумівся на обслуговуванні обладнання, а Геннадій зашивав миски на шкарпетках. З часом почали наймати людей. У 1994 році зареєстрували ФОП, а в 2011 відкрили ТОВ «Рубіжанська панчішна мануфактура».
Так трапилося, що в 2014 році почалася війна, наші основні ринки збуту були в Донецькій та Луганській областях. Вони дуже постраждали, і ми вирішили виходити на інші ринки. Попит був шалений, у нас не вистачало готової продукції. 2017-го ми вирішили розширюватися. Переїхали в сучасне приміщення, докупили обладнання. До великої війни ми випускали весь асортимент панчішно-шкарпеткових виробів: від продукції для новонароджених до виробів для дорослих. Виготовляли дитячі й жіночі колготки. Це та продукція, за створення якої в Україні мало хто береться.
Частина нашого товару йшла на експорт. Ми відправляли продукцію в Молдову, Чехію, Нідерланди. Почали працювати з клієнтами з Іспанії та Німеччини. На щастя, ми вже відновили співпрацю з Чехією. Раз на два тижні до нас приїздить машина і забирає замовлення. Зараз зможемо вже виготовляти шкарпетки для новонароджених. За рік до великої війни ми почали займатися розробкою професійних спортивних шкарпеток. Це мали бути справді якісні шкарпетки, технологічні, з правильною компресією та амортизаційними зонами. Кожна модель розроблялася під відповідний вид спорту. Цю продукцію тестували професійні спортсмени, ми отримували фідбек, щось покращували, а щось змінювали. Насправді в Україні жоден виробник не займається цією продукцією. Тож ми хотіли стати першими. І зараз ми отримали обладнання, на якому зможемо продовжити наш проєкт.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/6573a98e827b3c4caab21663_4FFF91A7-0672-42BC-938F-C6AE4CBDB147.jpeg)
А ще ми унікальні тим, що у нас завжди було багато кольорів на складі. У Рубіжному ми мали в наявності сто різних кольорів! Зараз є 80. Навіть білого кольору було три відтінки — білий холодний, теплий і просто білий. І так щодо кожного кольору. Нам пощастило — до початку великої війни ми мали проплачені три контейнера бавовни. Вони повинні були прийти у Рубіжне до 24 лютого, але поставки затримувалися. Ми навіть сварилися з логістичною компанією. Однак, як бачите, все склалося насправді дуже добре для нас. Ця бавовна стала для нас також невеличким плацдармом для відновлення. Спочатку ми почали продавати сировину, отримувати обігові гроші і з того фінансувати потрохи відбудову і закривали зарплату робітникам.
Хочемо мати два виробництва — у Львові та Рубіжному
Сьогодні наше основне завдання — запустити у роботу отримане обладнання, знайти людей, сформувати команду, щоб ми могли цілодобово працювати. У планах запуск лінійки жіночих колготок. Це завдання на найближчий період. Далі поступово відновлюватимемо виробництво дитячих колготок і поступове тестування і запуск спортивної шкарпетки.
Повністю відновити виробництво, як було у Рубіжному, нереально. По-перше, немає такої фінансової можливості. Досі не вирішене питання з кредитами. Немає якогось механізму на державному рівні, що допомогло б нам вирішити це питання. Також у планах, коли трішки станемо на ноги, — власне приміщення. Велика мрія — мати два виробництва: одне — у Львові, інше — у Рубіжному. І щоб ти сам мав змогу обрати, де тобі залишитися і де ти будеш жити, а не вимушено переїжджати через такі обставини: щоб тебе не виганяли з твоєї домівки, щоб ти сам мав право вирішувати, де жити.
Я впевнена, що після перемоги — це буде європейська розвинена країна з високими стандартами якості життя. Без жодної корупції. Треба просто трішки потерпіти. Але не просто чекати, а докладати зі свого боку зусилля. Якщо ми всі хоч трішки щось будемо робити для нашої перемоги, то, я впевнена, скоро все буде дуже добре.
Ведуча, журналістка, авторка понад трьох тисяч матеріалів на різні теми, у тому числі низки резонансних журналістських розслідувань, які призвели до змін в місцевому самоврядуванні. Пише також про туризм, науку та здоров’я. У журналістику потрапила випадково, понад 20 років тому. Вела авторські проєкти на телеканалі УТР, працювала кореспонденткою служби новин, понад 12 років на телеканалі ICTV. За час роботи відвідала понад 50 країн. Має відмінні навички сторітелінгу й аналізу даних. Працювала викладачкою на кафедрі міжнародної журналістики НАУ. Навчається в аспірантурі, за спеціальністю «Міжнародна журналістика»: працює над дисертацією про висвітлення роботи польських ЗМІ в умовах російсько-української війни.
Підтримайте Sestry
Навіть маленький внесок у справжню журналістку допомагає зміцнити демократію. Долучайся, і разом ми розкажемо світу надихаючі історії людей, які боряться за свободу!