<frame>Менше половини українських школярів, які через війну живуть зараз у Польщі, відвідують польські школи. Але незабаром всі діти мусять піти до них, щоб не мати прогалин у навчальній програмі та інтегруватися в польське суспільство. Для багатьох українських дітей це означає неабиякий стрес, адже чимало з них недостатньо знають польську, мають психологічні травми й іноді зазнають булінгу. Редакція Sestry.eu знає, що це одна з найважливіших проблем біженців. Тому ми розпочали цикл «Школа без дому», в якому описуємо те, що турбує наших дітей, шукаємо хороших прикладів для наслідування, спілкуємося з психологами, вчителями та чиновниками. Тож якщо ви мати, вчителька, волонтер, психолог, чиновник — пишіть нам на redakcja@sestry.eu. Ми тут — для вас.<frame>
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/6669695300fd0e089064468b_Monika%20Wisla_Fot%20Archiwum%20prywatne.jpg)
У вашій школі навчаються учні з України. Скільки їх?
У нас 60 учнів, це зовсім небагато, в регіоні є школи, де навчається, наприклад, 90. Ця статистика нестабільна, вона весь час коливається. Наприклад, до вчорашнього дня у мене було 58 учнів, сьогодні знову 60, тому що двоє, яких батьки виписали 13 травня, повернулися до школи. Вони хотіли поїхати в Україну за сімейними обставинами, але не вийшло, вони повернулися, і нам довелося прийняти їх назад до школи.
Ще двоє учнів виїхали в Україну восени, вони не повернулися до школи, тому ми вважаємо, що жити там, де вони зараз, досить безпечно. Якщо тільки вони зараз не в іншому місті, тому що українські сім'ї також переїжджають по Польщі, як правило, в пошуках більш високооплачуваної роботи.
Сьогодні українські діти не мусять ходити до польських шкіл, вони можуть навчатися вдома, онлайн. З нового навчального року це має змінитись. Чи є це правильним рішенням?
Чи це хороше рішення? Воно і добре, і погане. Діти, які навчаються лише онлайн в українських школах, вже кілька років не мають реального контакту зі своїми однолітками, тому що перед цим була пандемія й дистанційне навчання. Вони ізольовані, контактують лише з братами і сестрами, якщо мають, та з батьками, а найчастіше лише з матерями, бо саме вони переважно приїхали сюди. Повинні ходити до польської стаціонарної школи з багатьох причин, і, безумовно, для їхнього соціального розвитку.
Однак це буде величезним викликом. Ми маємо проєкт розкладу з кінця квітня, і я роблю все можливе, щоб діти не вчилися у нас у дві зміни, як це відбувається цього навчального року. Тим часом, я навіть не уявляю, скільки додаткових учнів мені доведеться взяти, якщо постанова набуде чинності.
За приблизними підрахунками, у Польщі може бути близько 60 000 учнів з України, які не навчаються в наших школах на денній формі
Моя школа приймає учнів з трьох великих житлових масивів, де проживає багато українських сімей.
Наші можливості обмежені кількістю вчителів, місткістю класів, кількістю місць у їдальні або прибиральниць, які у нас працюють. Я не можу, наприклад, попросити про допомогу і оголосити збірку парт і стільців, у мене повинні бути сертифіковані меблі, адаптовані до віку і зросту дитини.
Інше питання — психічний стан цих дітей. Напевно, хоча б деяким з них знадобиться підтримка психолога або педагога. Їм буде дуже важко раптово, після років ізоляції, зорієнтуватися у великій школі, як наша. З вересня у нас, ймовірно, буде психологиня з України, їй вдалося домогтися визнання всіх своїх дипломів, а поки що вона береться за різні роботи, щоб оплачувати рахунки. Я дуже рада цьому. Однак, мовний бар'єр є великою перешкодою для отримання дитиною допомоги.
Що пішло не так? Може, треба було одразу змусити українських батьків віддавати дітей до польських шкіл?
На початку ніхто не знав, скільки триватиме війна. Ніхто не очікував, що вона триватиме два роки, і досі не видно її кінця. Я бачу, що все ще є багато сімей, які живуть з переконанням, що вони тут тимчасово, що скоро повернуться до своєї країни, або поїдуть далі, на Захід. Це, безумовно, одна з причин, чому діти не ходять до польських шкіл.
Системи освіти, польська та українська, відрізняються, і дітей, які навчаються, наприклад, у сьомому класі середньої школи в Україні, ми приймаємо до шостого класу. Деякі батьки не хотіли, щоб їхні діти втрачали рік, тому обрали лише онлайн-навчання в українській школі. Ще одна причина — мовний бар'єр.
Це справді причина не віддавати дитину до польської школи?
Уявіть, що ви приїжджаєте в країну, мови якої не знаєте. Ви дитина, ви приходите до школи, і ви не розумієте жодного слова з того, що вам говорять вчителі. І вам доводиться з'ясовувати, де знаходяться роздягальні, де різні класи, чи потрібно перевзуватися, куди йти на обід. Такі організаційні речі створюють багато проблем, не кажучи вже про навчання. Наприклад, діти, які опинилися в старших класах, мусили починати вивчати історію Польщі, яку вони раніше зовсім не знали. Для них це все було дуже складно.
На початку ми не отримували жодної підтримки. Ми користувалися перекладачами на мобільних телефонах і допомагали собі залишками російської мови, яку дехто з нас ще вчив у школі.
Коли почалася війна, я викладала в гімназії, вчителі організовували уроки польської мови, не беручи за це ніякої оплати, і паралельно організовували збір одягу та хімічних засобів, тому що були люди, які приїхали в Польщу стоячи, у них були тільки документи зі собою. Я пам'ятаю історію, яку мені розповідала директорка однієї зі шкіл у Бєльську, що вона приймала дітей, які мали лише по одній парі трусів.
Звіти неурядових організацій, серед іншого, показують, що деякі українські школярі стикалися з насильством у школі, чи то з боку однолітків, чи то з боку вчителів.
Різні проблеми, безумовно, трапляються, але я б не сказала, що це поширене явище. Звичайно, буває, що, наприклад, польські діти не хочуть грати у футбол з українськими, але те саме стосується польсько-польських чи українсько-українських відносин. Це відбувається в кожній школі, особливо у великих.
![](https://cdn.prod.website-files.com/64ae8bc0e4312cd55033950d/6669697ea4c6abf9677ab608_CA220323_038.jpg)
На початку існувало дві моделі прийому учнів до українських шкіл. Були класи, які були повністю українськими, але були й такі, де в класі було 2-3 учні-українці. Яка з них працювала краще?
Мені здається, принаймні за моїми спостереженнями, що діти, які потрапляли до польських класів, швидше вивчали мову, а також інтегрувалися зі своїми польськими однолітками. Але якщо ми зараз раптом приймемо до школи 60 000 учнів з України, я не уявляю, як це зробити без повернення до підготовчих класів, де вони тільки вивчають мову. На це треба знайти кошти.
Міжкультурні асистенти та помічники — чи варто їх наймати?
Їх потрібно наймати, і на це теж потрібно знайти гроші. У нас є асистентка, і я не уявляю роботу школи без її підтримки. В українських школах дуже високий рівень викладання точних наук, учні, які навчаються у нас, мають відмінні знання з математики, наприклад. Проблемою, особливо на початку, був мовний бар'єр. Вони не розуміли інструкцій. Як тільки асистент пояснював їм, що робити, вони, як правило, дуже швидко вирішували завдання правильно. У нас є міжкультурний асистент у школі та людина зі школи асистентів, яка працює в дитячому садку. Їх допомога неоціненна. Вони є перекладачами, посередниками у спірних ситуаціях, а також виступають посередниками між школою та батьками.
Траплялося, що асистент їздив з дитиною в лікарню, щоб перекладати і таким чином допомогти мамі, яка нічого не розуміла з того, що їй говорили лікарі
Це важка праця, при цьому вони не підпадають під дію статуту вчителя, мають звичайні трудові договори і, відповідно до законодавства, отримують лише мінімальну заробітну плату в розмірі, встановленому законодавством. Крім того, їхня зайнятість закінчується з початком навчального року, вони не працюють під час канікул.
Складно мені знайти приклад будь-якої іншої країни, якій раптово довелося прийняти до шкіл стільки дітей-біженців.
У мене є подруга, яка працює вчителькою в Німеччині. Там теж свого часу прийняли багато біженців з Сирії. Німеччина — багата країна, але там теж були проблеми, як і у нас, викликані культурним і мовним бар'єром.
Здавалося б, що ці бар'єри між поляками та українцями менші, ніж між німцями та сирійцями.
Але вони існують. Мови лише на перший погляд схожі. Ми святкуємо свята, Різдво і Великдень, у різні дати. Я зараз трохи узагальнюю, але українські діти все ж таки відрізняються від польських. Вони більш стримані, не показують своїх емоцій, але вони дуже горді.
У мене також склалося враження, що вони не до кінця нам довіряють. Під час іспиту у восьмому класі у нас були наклейки з неправильним кодом аркуша. Я зателефонувала до OEK (Окружної екзаменаційної комісії — пер.), ми домовилися, що учні закреслять неправильний код і напишуть правильний на аркушах. Українські учні боялися це робити. Неправильні наклейки з кодом аркуша. Польські учні не мають з цим проблем, вони знають, що друкарські помилки трапляються, але коли вчитель або директор каже виправити, це не викликає недовіри.
Переклад: Анастасія Канарська
Підтримайте Sestry
Навіть маленький внесок у справжню журналістку допомагає зміцнити демократію. Долучайся, і разом ми розкажемо світу надихаючі історії людей, які боряться за свободу!